Jeg var 20 år gammel og nyuddannet sergent ved Den Kongelige Livgarde, da jeg blev udnævnt til gruppefører for 10 nyindkaldte rekrutter. Inden de dukkede op, skulle vi befalingsmænd møde vores kompagnichef, en ung mand i slutningen af 20’erne ved navn Kim Kristensen. Det første, han gjorde, var at udstyre os med papir og blyant. ”Skriv ned, hvad I tænker om ledelse og loyalitet,” sagde han. Vi kiggede på hinanden, usikre på, hvad der lå af tanker bag. At teste vores evner til at sætte ord sammen? At få et indblik i vores forventninger til ham som leder?
Han fik sådan set svar på begge ting. Men jeg er overbevist om, at det frem for alt handlede om det sidste. Om at blive klogere på, hvem vi var, og hvad vi havde brug for af vores leder. Det gjorde indtryk på mig. For her var tydeligvis en leder, der var optaget af mere og andet end sig selv og sine egne tanker. Han interesserede sig i den grad for de mennesker, han skulle lede – med alle de forskelligheder, vi hver især rummede.
Kim opfatter ikke ledelse som noget, der bare skal gøres. Som en sideopgave. For ham er ledelse en disciplin i sig selv, som du er nødt til at dyrke og have nogle bestemte forudsætninger for. Ellers kan det gå galt. Det er det, der ofte sker, når man forfremmer den bedste medarbejder til en lederstilling uden først at have undersøgt, om han eller hun kan motivere andre og skabe tillid. Netop det var Kim eminent til. Ikke fordi han sagde en masse flotte ord. Men gennem det gode eksempel. Når vi skulle løbe, var det ham, der løb forrest. Når den stod på englehop og armstrækkere, gav han os kamp til stregen – og gerne mere til. De, der har været i krig med ham, vil sige det samme. Han kunne ikke drømme om at bede soldaterne om at gøre noget, han ikke selv ville gøre. Han er den type leder, der er hos de af sine folk, som er hårdest presset. Der, hvor det er sværest at være. På den måde var man ikke i tvivl om, at han kerede sig og tog ansvar for de mennesker, han stod i spidsen for. Men han var også krævende. Og man var ikke i tvivl om, hvem der bestemte. Der var ikke antydningen af blødsødenhed. Men ved at vise os den samme loyalitet og respekt, som han ønskede fra os, så tøvede vi ikke med at følge ham.
Det var tydeligt, at Kim ikke følte sig som et bedre eller vigtigere menneske, bare fordi han var i en højere position og i sagens natur havde et andet og større ansvar. Og det synes jeg er en vigtig egenskab hos en leder. Èt er, hvordan du opfører dig over for dem, der kan bibringe dig noget. Forfremme dig. Eller give dig mere i løn. Men hvordan behandler du dem, der ikke kan bringe dig i en bedre eller mere fordelagtig position? Det siger en masse om dig – ikke bare som leder, men også som menneske. Kim behandlede alle ordentligt, høj som lav. Det er noget, jeg selv har bestræbt mig på at efterleve, såvel i min egen karriere som leder, som i livets øvrige forhold.