Mens jeg arbejdede der, gik jeg igennem puberteten og blev en ung voksen, mens hun blev gammel ret hurtigt pga. sygdommen. Hun fik lavet et hul i halsen, for at en respirator kunne hjælpe med at trække vejret, og det gjorde det svært for hende at give beskeder til medarbejderne. En dag på et tidspunkt, hvor jeg var fyldt 18, sagde hun: ‘Nu er du formand’. ‘Hvad er jeg?’ svarede jeg. ‘Ja, nu er du formand for gartneriet, for du ved, hvordan man gør det hele'. Hvis nogle kunder spurgte hende om noget, kunne hun finde på at sige: ‘Det må du tale med formanden om’. Og det var mig, der fortalte nye ansatte, hvordan det hele foregik, og jeg ekspederede kunder osv. Jeg følte, at jeg fik nogle striber på skuldrene og tænkte: ‘Jeg kan sgu noget’. Det var en kontrast til lærerne i folkeskolen, der måske syntes, jeg kun kunne finde ud af at udfylde tipskuponer og var et rodehoved. Der kan jo også være alt muligt andet, man bokser med, når man er i den alder med kærestesorger osv., men så var der fandeme en, der syntes, at jeg skulle være formand! Det glemmer jeg aldrig. Jeg tænkte I can run a business. Og før rap-karrieren tog fart, tænkte jeg over, at jeg havde den mulighed åben. At blive gartner og lave frugter, blomster og træer.
I dag er jeg stadig inspireret af den måde, Anni kommunikerede på. Når sæsonen er på sit højeste for Suspekt, er Rune, Andreas og mig en ledergruppe, for Suspekt er jo også en business, og lige nu er der 55 mennesker med rundt, når vi giver koncerter. Det vil sige, at vi tre skal kommunikere noget videre til nogen, der igen tager det videre til nogle andre. Og hvis noget går galt, er det jo som regel oppefra, at det går galt. Og så kan nogen måske rage uklar med hinanden. Vi har nok allesammen prøvet at stå i en intens situation og skulle kommunikere noget, og jeg prøver ikke at hidse mig op eller panikke over situationen, men at sige tingene meget konkret, som Anni gjorde.
Jeg stoppede på gartneriet, fordi jeg ville ind til København og være rapstjerne. Kort efter døde Anni som følge af sin sygdom, og gartneriet lukkede. I Suspekt er vi senere blevet en slags ambassadører for Muskelvindfonden, fordi vi tit har spillet på Grøn (koncerter arrangeret af Muskelsvindfonden, red.), og på et tidspunkt skrev jeg et forord til en bog fra Muskelvindfonden. Jeg skrev om Anni. At en så fysisk svag person samtidig var den stærkeste person, jeg har mødt. Hvis hun stadig levede og havde gartneriet, ville jeg gerne komme derud og arbejde en gang imellem, for jeg savner det, og jeg glemmer hende aldrig.